Srí Lanka: Boje skončily, ale utrpení trvá dál
Každý zdravotnický systém by měl potíže vyrovnat se s potřebami více než 260 000 vysídlených obyvatel, kteří právě opustili válečnou zónu. A tak jsou zdravotnická zařízení v uprchlických táborech na severu Srí Lanky přetížená. Lidé často čekají několik dní, než je lékař může ošetřit, a v noci o převozu do nemocnice musí rozhodovat nelékařský personál. Utrpení vysídlených civilistů stále pokračuje.
Ati* žije se svým manželem a třemi dětmi již tři měsíce v táboře v Menik Farm. Její pětiletý syn měl před dvěma týdny horečku a skoro nereagoval. V 5 hodin ráno ho odnesla na kliniku v táboře a až do 6 hodin večer čekala ve frontě na vyšetření. Jako mnoho dalších toho dne, k lékaři se nedostala a tak se musela se svým nemocným synem vrátit do svého stanu. Další den se opět postavila do řady a marně čekala 13 hodin, aniž by se jí podařilo dostat se k lékaři. Do ordinace se dostala až teprve třetí den a lékař jejímu synovi předepsal antibiotika.
I když se dostupnost různých služeb v táborech pozvolna rozšiřuje, ministerstvo zdravotnictví má v každém z nich kliniky a zdravotnický personál dělá, co může, potřeby obyvatel táborů jsou stále obrovské a zdravotnická zařízení jsou přetížená. Každý lékař denně ošetří 200-300 a tak téměř nezbývá čas na provádění testů či následnou péči o pacienty. Do nemocnic mimo tábory jsou převáženy jen ty nejnaléhavější případy. Maruthani*, 24letá žena, přišla do tábora v Menik Farm koncem května. Je ošklivě zohavena poté, co jí úlomek bomby rozřízl rty, bradu a tvář. Její ústa jsou stále otevřená, jazyk těžce zasažený, nemůže skoro pít a nemůže mluvit. Potřebuje rekonstruktivní chirurgii, která je v táboře zcela nedostupná. Když se jí do zranění dostala infekce, přišla ve velkých bolestech na kliniku. Nemohli pro ni nic udělat a neposlali ji ani do nemocnice mimo tábor, protože její případ nebyl shledán jako naléhavý. Nyní celé dny leží před svým stanem na písku a čeká na další den.
Některé naléhavé případy posílají zdravotníci ministerstva zdravotnictví do nemocnice Lékařů bez hranic mimo tábor, kde týmy lékařů ošetřují nejčastěji pacienty s válečnými zraněními, infekcemi dýchacího ústrojí a kožními nemocemi. Problém ale nastává v noci. „V mnoha táborech to funguje tak, že pokud se někomu přitíží uprostřed noci, tak je závislý na vojácích, kteří hlídají u brány, jestli zařídí převoz do nemocnice, či ne,“ vysvětluje Karline Kleijer, krizová koordinátorka Lékařů bez hranic. „Nemusí to způsobit problém u někoho, kdo je očividně nemocný, má záchvat nebo krvácí. Když je to ale dehydrované dítě s horečkou, běžný voják nepozná, že potřebuje okamžitou lékařskou pomoc.“
Mimo samotné tábory jsou stále v péči stovky lidí, kteří byli zraněni během konfliktu. Ve spolupráci s ministerstvem zdravotnictví Lékaři bez hranic ošetřují v nemocnici v Pompaimadhu 180 pacientů s poraněním páteře, špatně se hojícími zlomeninami a infikovanými ranami. Chirurg Lékařů bez hranic provede v průměru 16-20 operací týdně. Důležitou součástí programu je také fyzioterapie.
© Anne Yzebe / MSF
Dalším problémem lidí v táboře je přístup k pitné vodě a stravě. Ve většině táborů si lidé nevaří sami, ale musí se spolehnout na táborovou kuchyni a příděly potravin distribuovaných vládou či neziskovými organizacemi.
„V některých táborech, zejména v těch nových, se jídlo distribuuje až pozdě večer a první jídlo dne dostanete třeba až v 10 hodin večer,“ říká humanitární pracovník Lékařů bez hranic. Každý den distribuují Lékaři bez hranic vysokoenergetickou ovesnou kaši mezi více než 23.000 dětí mladších 5 let, těhotné a kojící ženy a lidi starší 60 let v celkem 11 táborech. „Pro náš personál je velmi obtížné odmítnout jídlo lidem, kteří nepatří do některé z cílových skupin.“
Mnoho pacientů v nemocnici je tím, co prožili ve válce, traumatizováno a zápolí se smutkem, strachem z budoucnosti a ztrátou blízkých.
„Jedna mladá žena, která byla převezena do nemocnice v Pompaimadhu, ztratila ve válce manžela, rodiče, sestru, švagra a jejich děti,“ vypráví spolupracovník Lékařů bez hranic. „V nemocnici v Pompaimadhu se zotavuje ze svých zranění. Je tu sama, jediná z celé rodiny, kdo přežil, a k tomu je těhotná. Cítí se velmi osamělá a je stále v šoku. Je to jen dva a půl měsíce poté, co přišla o všechno a všechny se blízké. Má strach, jak bude zvládat roli svobodné matky. Dokud zůstává v Pompaimadhu, je o ni postaráno, ale jakmile bude propuštěna a odejde do nějakého tábora, už nebude dostávat žádnou podporu.“
Se svými traumaty z války se vyrovnávají i lidé v táborech. V táborech je těžké vést normální život. Není tu dostatek pracovních příležitostí, lidé nemohou tábory svobodně opouštět, obtížně hledají své příbuzné, nemají kontrolu nad svým životem a budoucností a mají obavy o vzdělání svých dětí. Nemají kam jít, ani co dělat mezi jednotlivými příděly. V nejistotě o tom, jak dlouho budou muset v táborech zůstat, se žije jen velmi obtížně. V táborech je proto velká potřeba psychologické pomoci, kterou ovšem nikdo neposkytuje.
Lékaři bez hranic mají kapacity pro rozšíření svých aktivit včetně zdravotnické podpory týmů ministerstva zdravotnictví působících v táborech.
„V kanceláři máme dvě tabule. Na jedné jsou naplánované aktivity pro příští týdny: výživový program, chirurgie atd. Na druhé tabuli je seznam aktivit, které stále čekají na schválení, včetně psychologické pomoci, základní lékařské péče a fyzioterapie v táborech. Jsme připraveni tyto programy okamžitě zahájit.“
Lékaři bez hranic pokračují v jednání o rozšíření programů s úřady v Colombu.
*Jména byla změněna.