Lékaři bez hranic zachránili mého bratra. Teď pomáhám lidem po celém světě
Aisha Akello se s Lékaři bez hranic poprvé setkala jako dítě v uprchlickém táboře v Ugandě, když její bratr potřeboval naléhavou péči. Od té doby uplynulo více než 30 let a Aisha u nás nyní pracuje jako porodní asistentka.
Od května 2019 pracuji v nemocnici Lékařů bez hranic v táboře pro vnitřně vysídlené ve Ngala na severovýchodě Nigérie.
Jako malá jsem byla jako oni… Patřila jsem mezi ty, kteří museli uprchnout ze svých domovů.
Poprvé jsem se s Lékaři bez hranic setkala, když mi bylo asi 8 let. Pocházím ze severní Ugandy a v té době (okolo roku 1988) v mé vesnici probíhal ozbrojený konflikt.
V noci přicházeli rebelové krást a unášet lidi, takže jsme radši spali na cestě mimo vesnici a doma jsme byli přes den.
Nakonec jsme z vesnice museli utéct a zamířili do tábora pro vnitřně vysídlené. Bydleli jsme v malém přístřešku z hlíny a slámy, stejném jako tady ve Ngala. Nás devět dětí a naši rodiče.
Pamatuji se, že jeden z mých bratrů trpěl vážnou podvýživou. Byl hodně nemocný. Vzali ho do terapeutického výživového centra, které tehdy Lékaři bez hranic v táboře provozovali.
Díky jejich péči se uzdravil a mohl si znovu hrát.
Když kolem nás v táboře projížděla auta Lékařů bez hranic, volali jsme na ně: „Dejte nám Plumpy’Nut!” (terapeutická výživa, která se používá k léčbě podvyživených dětí). Je vtipné, že už v té době jsem věděla, co to je.
Až do střední jsem chodila do školy pro vnitřně vysídlené, které byla mimo tábor. Když mi bylo 15 let, musela jsem se vdát. V 16 letech jsem porodila dítě a potom se mi naštěstí podařilo se do školy se vrátit.
Po čase jsem získala stipendium na studium pro zdravotní sestry a porodní asistentky.
Nejdřív mě porodnictví nelákalo. Bála jsem se být a pomáhat u porodu. Když jsem poprvé jako stážistka u jednoho asistovala, měla jsem takový strach, že jsem se skoro počůrala! Po čase jsem ale získala zkušenosti a s nimi i sebedůvěru a motivaci k další práci.
A znovu mi do cesty vstoupili Lékaři bez hranic…
Nemocnice, kde jsem absolvovala stáž, byla blízko mé vesnice a tábora pro vnitřně vysídlené. Lékaři bez hranic nedaleko provozovali terapeutické výživové centrum a posílali k nám těhotné ženy porodit. Příjimala jsem je v nemocnici a blízce spolupracovala s překladatelem Solomonem, který těhotné doprovázel, i se zdravotní sestrou z řad mezinárodních spolupracovníků Lékařů bez hranic.
Jednou mi tato zdravotní sestra řekla: „Lidé mi o tobě, Aisho, vyprávějí a chválí tě, jak se dobře staráš o pacienty!” A to mi otevřelo dveře k Lékařům bez hranic.
V té době jsem ještě chodila do školy, takže jsem začínala jako denní pomocná zdravotní sestra. Po získání osvědčení porodní asistentky mě přijali jako zdravotní sestru na čtyři roky, než projekt v roce 2007 skončil.
Mezi lety 2010 a 2012 jsem pro Lékaře bez hranic pracovala znovu, tentokrát konečně jako porodní asistentka. Pak jsem se rozhodla požádat o zařazení mezi „mezinárodní spolupracovníky”. A od té doby jsem jako porodní asistentka působila po celém světě!
Jako děti žijící v táboře pro vnitřně vysídlené jsme se toužili dotknout auta Lékařů bez hranic. Lidé věděli, že je to organizace, která pomáhá a zachrání nás, když jsme na tom nejhůře.
Moje matka je velmi pyšná, že pro ně pracuji a nosím jejich tričko. Mému bratrovi, kterého Lékaři bez hranic vyléčili, je teď 32 let a má syna.
Když jsem žila v táboře, nikdy jsem si nepředstavovala, že něčeho dosáhnu tak, jak se mi to daří dnes.
Vracím se do Nigérie a mám na starosti školení místních zaměstnanců, aby zvládli bezpečně provádět porody. To, že jsem pracovala u Lékařů bez hranic v Ugandě, mi pomáhá pochopit, jak přemýšlí a pracují.
Situace v tomto táboře je stále velice složitá a panuje zde velmi malé povědomí o dostupných zdravotních službách. Přesto jsem vděčná, že můžu pomáhat lidem v nouzi. Stejně jako jsem před 30 lety byla já.